Kvinnen som inspirerte låtskriver og poet Leonard Cohen, er død.
"So Long, Marianne" og "Bird on a Wire" ble skrevet for -
- Cohens elskerinne og muse Marianne Ihlen.
De skilte lag. Da Marianne var dødssyk med leukemi, -
- kontaktet hennes venn, Jan Christian Mollestad, Leonard Cohen.
To timer senere kom det et svar, som Jan sørget for at hun fikk høre.
"Kjæreste Marianne.
Jeg er like bak deg. Så nær at jeg kan holde hånda di.
Jeg har aldri glemt din kjærlighet og skjønnhet.
Men det vet du. Jeg trenger ikke si mer.
Måtte du ha en god reise, gamle venn. Vi ses.
Grenseløs kjærlighet og takknemlighet. Din Leonard."
Denne skrev jeg for Marianne.
Jeg håper at hun er her. Kanskje er hun her.
Jeg håper at hun er her. Marianne.
Denne sangen heter "So Long, Marianne".
Ei jente som heter Marianne og som jeg kjenner godt, -
- kom til meg etter at jeg hadde sunget den, og sa... Hun er norsk:
"Jeg er glad for at den sangen ikke ble skrevet for meg."
"Å ja?"
"Ja, jeg heter Marianne."
Dette er Marianne, filmet på øya Hydra tidlig på 60-tallet.
Hun sa at "So Long, Marianne" egentlig het "Come On, Marianne".
Det var ikke hennes yndlingssang.
Hun sa at det ikke var ment som en avskjedssang.
Den ble et frempek om bruddet mellom Marianne og Leonard.
Dette er lille Axel, Mariannes syv år gamle sønn.
- Ser ut som en hummer. - Den kan åpne alt mulig.
Dette var 60-tallet. Fri kjærlighet og åpent ekteskap.
Det inkluderte Leonard og Marianne.
Jeg var en fortapt 20-åring som besøkte Hydra.
Marianne ble min venn.
I en kort periode var jeg en av hennes elskere.
Hun oppmuntret meg til å følge mine drømmer.
Spilte Leonards låter for meg, der under nattehimmelen i Hellas.
Smilet og entusiasmen var unik.
Jeg følte beruselse av å være vitne til et forhold så vakkert.
En dag dro jeg. Jeg vant en pris for en bok jeg hadde skrevet.
De ga meg penger.
Jeg satte meg på et fly -
- og endte opp i Hellas.
Tok en båt. Fikk øye på denne øya. Den var vakker.
Jeg kom fra et land dekket av snø halve året.
Jeg så en øy som skinte.
Jeg gikk i land, møtte ei jente der, og ble værende.
Det var få utlendinger der da.
Familien Johnston var sentrale skikkelser.
De var eldre. Gjorde det vi andre ønsket.
Å skrive. Leve av å skrive.
De var vidunderlige.
Fargerike. Gjestfrie.
De hjalp meg med å finne meg til rette.
Det var det som gjorde at han skilte seg ut i Montreal.
Reisen inn i mørket. Ingen ville inn i det.
Jeg husker at mor skrev fæle ting om ham.
Han kjente mørket. Kampen.
Fra et øyeblikk til et annet.
Man skulle finne en partner.
Gifte seg. Bli boende i Westmount.
De ble alle værende i Westmount.
Vi dro.
Vi hadde vår måte å være på. Vi fant våre liv.
De viste seg å være synkronistiske.
Da jeg dro til Hydra første gang, -
- var det på en måte å stikke av fra det jeg ikke taklet.
På mange måter var også Leonard på vei ut av noe -
- og inn i noe annet. Der var vi to flyktninger.
Bortsett fra at jeg var den eneste som løp fra noe som jeg selvfølgelig -
- måtte "face" på et tidspunkt.
Kan jeg få smake?
Midt oppi dette ståket dukker Leonard Cohen opp.
Jeg skulle hente flaskevann.
Han står i døråpningen med solen bak seg.
Da ser du ikke ansiktet. Bare konturene.
Så hører jeg stemmen som sier:
"Vil du sitte sammen med oss der ute?"
Jeg husker godt at da øynene mine møtte hans øyne, -
- kjente jeg det gjennom hele kroppen. Helt utrolig.
Det første året på Hydra var fantastisk. Han skrev og skrev.
Jeg handlet og kjøpte inn mat.
Jeg var hans greske muse som satt ved hans føtter.
Han var den skapende.
Dagene var som hverdager. Vi sto opp tidlig. Spiste frokost.
Så begynte jeg å jobbe. Jeg fikk servert et smørbrød.
Jeg tok speed, så jeg spiste ikke stort.
Slik gikk dagene. Jeg hadde et mål om tre sider per dag.
De årene var gode.
Vi satt i solen, lå i solen. Gikk i solen.
Vi lyttet til musikk. Vi badet.
Vi lekte, drakk og diskuterte.
Det ble skrevet og elsket.
Det var ganske flott, vet du.
Jeg følte jo aldri at jeg så ut i det hele tatt.
Jeg trodde ikke på Leonard da han sa: "Du er den vakreste jeg har sett."
Jeg syns at jeg hadde for rundt ansikt.
Jeg har gått og sett ned hele livet.
Solen bleket jo håret. I Grekenland var jeg jo så blond.
Der var de fleste mørke.
Tynn. Ingen pupper, nesten.
Til min store beklagelse.
Han var skjønn. Har du ikke sett bilder av Leonard som ung?
Han syns heller ikke at han så ut i det hele tatt.
Vi hadde begge problemer.
Vi sto ofte foran speilet før vi gikk ut. Lurte på hvem vi var i dag.
Så rare vi mennesker er, du.
Hun var vakker.
Hun satte ikke pris på det å være vakker før hun møtte Leonard.
Han fikk henne til å elske livet.
Hun følte at Leonard ikke bare så henne, -
- men at han virkelig elsket henne.
Han fikk henne til å føle seg vakker.
Hvis man skal forstå Marianne, må man forstå -
- hennes første ektemann, Axel. Axel kunne bli så sint.
Han kunne kaste møbler ut av vinduet. Ut på gata.
Jeg tror ikke at han slo henne, men han var voldsom.
Leonard kom inn i Mariannes liv. Han hadde sett -
- forholdet gå i stykker.
Leonard reddet livet hennes. Han påtok seg en rolle som en slags -
- hjelpende hånd. Hjalp til med lille Axel.
Han hjalp henne med det praktiske.
Han var på mange måter faren.
Lille Axel snakker fortsatt om Leonard som en positiv kraft.
En smart unge.
Han var stille. Litt sjenert.
Axel og jeg løp omkring. Fant fossiler.
Jeg bodde der fra jeg var tre måneder gammel.
Vi løp barføtt rundt.
Tørket saltvann på stein kjentes ut som pulver.
Alt var så vakkert.
Alle årstidene. Enhver tid på døgnet.
Nybakt brød.
Jeg har aldri opplevd dette noe annet sted.
Man kunne føle luften også.
Særlig om kvelden. Føltes som silke og fløyel.
Det var så mye frihet der. Folk gikk for langt.
Det var alltid en viss fare.
Jeg ble trollbundet av øyas skjønnhet.
Aldri før hadde jeg møtt så mange solbrune mennesker av begge kjønn -
- som hadde det så fint sammen. Det føltes som om alt var mulig.
Marianne ga meg min første syretripp.
Hun hadde fått den fra Leonards venn i London, Malcolm.
Hun tok bilder av meg neste morgen. Jeg hadde ikke tenkt å dra, -
- men så dukket en av Mariannes andre elskere uventet opp.
Jeg hoppet på neste båt tilbake til Athen.
Ingenting kunne rokke ved min entusiasme for Hydra.
Jeg foreslo overfor Rick, en skolevenn, -
- at han skulle reise dit som avkobling fra journalistjobben.
Rick skulle bli i to uker. Han endte opp med å bli i 14 år.
Jeg kom til Hydra, som du anbefalte, og følte en enorm lettelse.
Det var en kombinasjon av stedets skjønnhet -
- og enkelhet, og omgivelsenes ekthet.
En liten gruppe kunstnere hadde rømt dit.
Man kunne leve rimelig der. Leonard hadde ikke særlig med penger da.
Første gang jeg var på Hydra, fantes det en uskreven regel -
- om at hvis man så en som Leonard, kunne man ikke bare slå seg ned.
De var der for å være alene. De skrev.
Leonard hadde en idé om at han måtte til Montreal -
- for å se det virkelige livet. Få inspirasjon.
Jeg føler at Leonard var meget sårbar i sin kreativitet.
Store deler av livet mitt var en flukt.
Selv om situasjonen virket bra, måtte jeg flykte.
Jeg syns ikke den virket bra.
Det var et egoistisk liv. Det virket ikke slik da.
Det handlet om å overleve.
Barna led. De som sto meg nær, led.
Jeg dro jo alltid videre. Jeg ville vekk.
Jeg ble inspirert av min venn Irving Layton.
Påvirket av måten han var på.
Han spurte alltid: "Leonard, er du sikker på at du gjør det gale?"
Det traff meg. Det hørtes riktig ut.
Cohens bekymring er mitt syn på det kanadiske.
Stemmer det, mr Cohen, eller har du andre bekymringer?
Når jeg våkner om morgenen, er jeg kun opptatt av -
- å finne ut om jeg er fylt med nåde.
Hva var det Leonard satte så pris på ved Irving?
Han likte intellektet og forestillingsevnen.
Han følte at Irving var ekte vare, med tanke på poesi.
Første gang jeg så Leonard, sa Irving:
"Jeg skal be den unge mannen komme..."
Han var vel 19 eller 20. Jeg spurte hvem han var.
"Han er ekte vare."
De så begge på hverandre som "ekte vare".
De hadde begge en sterk jødisk tilknytning.
Leonard var aristokratisk. Kom fra en velstående familie.
Godt forankret i kanadisk kultur.
Han kom fra en høyt utdannet familie.
Jeg kjente ikke Leonards far. Han døde da Leonard var ung.
Moren Masha var splitter pine gal.
Hun hadde en greie for Irving. Det ville ikke overrasket meg, -
- og dette var noe Leonard og jeg lo av, om Irving og Masha -
- gikk til sengs. Irving gikk til sengs med alle.
Hvorfor ikke Leonards mor?
Hun var veldig tiltrukket av Irving.
Irving syntes hun var vakker, men gal.
Jeg tror at dyktige forfattere må ha -
- mødre som er gale.
Hvis det stemmer, hadde han det.
Jeg vet at mye av min kjærlighet til musikk -
- stammer fra mor. Hun hadde en nydelig stemme.
Hun var russisk. Hun sang alltid hjemme.
De melodiene gjorde stort inntrykk på meg.
Det har inspirert meg. Hun sang med oss.
Jeg tok med gitaren og møtte venner på restaurant.
Mor kom. Vi kunne synge hele natta.
Har vi det moro?
Vi vinner! Vi vinner den indre strid!
Vi holder festen gående!
Vi holder festen gående.
Han elsket kvinner. Det var det ingen tvil om.
Men han måtte få være seg selv.
Han kunne elske kvinner på avstand.
Han kunne få kvinner -
- til å føle at de var noe. Slik elsket han dem.
Men han kunne ikke vie seg helt til dem.
Han kunne ikke gi avkall på seg selv.
Jeg var ikke tilfreds med livet. Jeg var i villrede.
Jeg var den eneste som ikke malte, skrev eller laget skulpturer.
Alle var kunstnere.
Mange mennesker kom med båten til Hydra.
Jaqueline Kennedy kom.
Prinsesse Margaret.
Hva kunne vel jeg si? Det fant jeg ut til slu
Jeg er en kunstner. Livet er en kunstform.
Ikke særlig originalt.
Jeg så på meg selv og tenkte at alt var galt med meg.
Det er synd.
Marianne støttet Leonard gjennom den tunge skrivingen av romanen -
- "Skjønne tapere" på Hydra.
Jeg skrev mange bøker der. Mange sanger.
Jeg ga ut en roman. "Skjønne tapere." Men jeg kunne ikke betale for meg.
Ja, det rablet for ham.
Man må være gæren for å skrive "Skjønne tapere".
Den var hallusinerende galskap.
Han oppholdt seg under den hete, greske solen, -
- og Marianne laget kurver med frukt og vann til ham.
Den boka ble skrevet i feber.
Han ville aldri klart det på noe annet sted.
Leonard hadde alltid tatt syre. Det ga ham det lille ekstra.
Han tok det ikke som en flukt fra seg selv.
Det var en del av en åndelig søken.
Det gjorde det mulig for ham å få kontakt med sin egen galskap.
Han kunne sitte på terrassen, i solen, og ta syre og speed.
Marianne var der for å... Ikke samle sammen restene, -
- men for å styre galskapen som hadde ført ham til "Skjønne tapere".
Han skrev de besynderlige sidene, i solen, som den galningen han var.
For å finne noe som fanger min oppmerksomhet, -
- må jeg gjennom uendelige versjoner.
Jeg prøver alt.
Prøver å ignorere. Prøver å ta fatt.
Prøver å ruse meg. Prøver å være edru.
Alle versjonene av meg selv som jeg kan få frem, -
- fås frem for å ta del i denne arbeidsinnsatsen.
Jeg prøver alt.
Leonards bok "Beautiful Losers" kom ut og ble knapt lest.
Jeg forsto ikke bæret. Men intellektuelle på Theatercafeen -
- forsto mer av den. Men de var veldig i villrede.
Dette er hva anmelderne skriver om hans nyeste bok:
"Jeg har lest hans nye bok, og jeg må rense sinnet mitt."
"Den mest motbydelige boken som noensinne er skrevet i Canada."
"Verbal masturbasjon."
Da jeg var ferdig med boka, ville jeg begynne med musikk.
Jeg klarte ikke å leve av å være forfatter.
Det var vanskelig å brødfø de jeg måtte ta meg av.
Jeg dro til USA. Jeg ante ikke hva som hadde foregått i New York -
- og innen folk-sjangeren.
Jeg kjente ikke til slike som Phil Ochs og Dylan.
Joan Baez.
Leonard fant meg. Han kom til leiligheten min -
- og vi drakk kaffe. Han sa:
"Jeg kan verken synge eller spille gitar.
Jeg vet ikke om det er en låt."
Så sang han:
"Leonard, der har du en låt!"
"Den må vi spille inn umiddelbart!"
Den ble spilt inn med en gang. Vi ble venner.
Han var ganske tydelig på at han aldri ville synge offentlig.
Det gikk et år. "Suzanne" hadde blitt en slager.
Jeg holdt på med pengeinnsamling til veldedighet i New York.
Jeg ba ham bli med meg.
Jeg ville at han skulle fremføre "Suzanne".
Alle ville høre ham synge den.
"Jeg kan ikke synge! Stemmen er fæl."
"Du har ikke en fæl stemme."
Han stilte seg opp. Begynte å synge.
Jeg så hvordan han skalv da han holdt gitaren.
Midt i "Suzanne" brøt han sammen i gråt.
Han gikk av scenen. Han var livredd.
Han ble angrepet av en voldsom sceneskrekk.
Han gikk av scenen. Jeg sa til ham at dette ikke gikk.
Jeg tilbød meg å bli med ham opp igjen.
Så kunne vi fremføre låten sammen. Det gikk han med på.
Publikum fortsetter å klappe og rope.
De har fått en smakebit.
De hadde hørt ham synge, og visste det.
Vi gikk ut sammen. Han spilte ferdig, og da han hadde gjort det, -
- hadde han totalt endret syn på seg selv.
La meg få presentere: Leonard Cohen.
Det var et av de viktigste øyeblikkene i våre liv.
Og så var det i gang. Han skrev kontrakt med Columbia.
Det ble hans plateselskap.
Han måtte stadig "over dammen". Både for å søke inspirasjon, -
- og for å "føle seg miserabel igjen".
Vi hadde jo ikke råd til å reise alle sammen.
Jeg var mye alene på Hydra.
Det kom til det punktet at jeg ikke ville være alene mer.
Syns det var så trist.
Det gikk ikke lang tid før jeg fikk et telegram:
"Har hus. Alt jeg trenger er kvinnen min og hennes sønn."
"Kjærlig hilsen Leonard."
Slik var det. Tenk, jeg emigrerte.
Jeg husket at hun kom med flyet.
Hun hadde to tunge reisevesker i hver hånd.
Hun klarte ikke å vinke til meg. Hun klarte ikke å løfte koffertene.
Hun ville ikke miste dem.
Hun vinket med foten. Det husker jeg veldig godt.
Det var en tabbe.
De berømte ord..:
"Jeg vil at kvinnen min og barnet skal komme til Montreal."
Det hørtes vidunderlig ut. Idet han hadde sagt det, -
- trengte han det ikke. Han hadde behov for å si det.
Marianne, som var veldig forelsket i ham, -
- kom sammen med lille Axel.
Det var en katastrofe. En svært ulykkelig periode.
Axel bodde hos oss. Han pleide å ta en blyant -
- og skrive navnet sitt på alle veggene i leiligheten.
"Axel, Axel, Axel." Det var en ulykkelig tid.
Poeter er ikke gode ektemenn. Eller?
Kjenner dere til en poet som har vært en utmerket ektemann?
Eller filmskaper? Kunstner?
Man eier dem ikke. Ikke en liten del av dem, engang.
De er flyktige skapninger.
De er gift med sin muse.
Det høres pretensiøst ut, men det er sant.
Ironien er at en slik mann -
- er en mann som alle kvinner vil ha.
Og ikke kan få.
Marianne kom bort til meg og sa:
"Vi var så lykkelige på Hydra.
Vi gikk rundt på stranda.
Badet naken. Drakk. Vi var veldig lykkelige.
En dag kom han og sa at han ville reise til New York -
- for å spille sangene sine til Judy Collins. De ble spilt inn.
Jeg ville bare fortelle deg at -
- du ødela livet mitt."
Drømmetilværelsen på Hydra ble forstyrret -
- da Leonard fant seg selv som sanger.
Jeg tok dette bildet av Marianne høsten 1968, -
- da hun kom til Storbritannia og tok kontakt.
Hun ville at Axel skulle gå på kostskole. Hun trengte skyss.
Vi kjørte ned til Suffolk, til A.S. Neill-skolen i Summerhill, -
- hvor barna slapp å være i timen hvis de ikke ville.
Axel var åtte år. Jeg husker at han var opprørt da vi kjørte vekk.
Axel skrev daglig til Marianne.
Jeg elsker deg
Hei, Marianne Når kommer du? Snart, håper jeg
Jeg savner deg sånn
ELSKER DEG
Marianne tok det også tungt, men mente det var til hans eget beste.
Hun reiste jo så mye.
I en periode bodde Marianne sammen med meg i et okkupert hus.
Der tok hun dette bildet.
Hun introduserte meg for protestbevegelsen.
Kunstnere som brukte kunst for å oppnå mye bra.
Hun hadde tett kontakt med sangerinnen Julie Felix, -
- en felles venninne. Marianne ble Julies muse -
- da hun skrev sine egne sanger for første gang.
Julie hadde møtt Leonard på Hydra før de ble sangere.
Jeg er glad og stolt for å ha ham her, -
- og få presentere ham for det britiske publikum: Forfatter, poet, -
- og låtskriver. En venn som sier han er en fremmed.
Mine damer og herrer: Leonard Cohen.
Leonard var alltid søkende. Følelsen av manglende tilhørighet...
Også i forhold. Forholdet til Marianne var det som holdt lengst.
Etter det gikk han fra det ene forholdet til det andre.
Mot slutten av låten hadde han en tåre i øyekroken.
Han var en følsom mann.
De hadde problemer allerede da.
Marianne og jeg var mye sammen. Vi fikk tett kontakt.
Vi foretok et par reiser sammen. Hun var jo en muse.
Den første låten jeg skrev, var "Windy Morning".
Hun ledet meg gjennom den.
Hun var jo en flott muse.
Så absolutt. Og jeg tror at Leonard -
- verdsatte det. Han sa at hun var det -
- da han snakket om henne.
Hun var flink til å oppmuntre.
Hun var så god på å nære.
Det er kvinnenes kraft.
Evnen til å nære og elske.
Og oppmuntre. Det er noe verden trenger.
Det er derfor jeg syns det er bra at vi går inn i kvinnens tidsalder.
Leonard var en stor feminist.
En gang sa han til meg:
"Jeg gleder meg til kvinnene tar over."
Det var fint å høre.
Leonard hentet inspirasjon fra poeter. Shakespeare og Keats.
Marlowe.
Jeg fant noe i hans gitarspill som jeg kunne forsterke.
Jeg ville ikke gjøre det med instrumentering, -
- men med kvinnelige stemmer.
Mange av tekstene hans handlet om forhold til kvinner.
Det var et sterkt kvinnelig nærvær i sangene hans, -
- selv om han var mann.
Min daværende kjæreste hadde en fin og klar stemme.
Jeg begynte å be henne om å synge det og det -
- oppå Leonards låt. Spurte hva de syntes. Det ble fint.
Klarer du å vise det?
Jeg er ingen sanger...
Hun gikk litt opp.
Hun apet etter ham.
Men ga det litt mer brodd.
Det er en del ting fra livet og virkeligheten -
- som jeg ser i den sangen.
Når du nevner det med "fine spider web fastening my ankle to a stone", -
- så delte han med meg et såkalt -
- "release party" hvor de hadde disse fantastiske...
Dette havnet han midt oppi.
Det var i en toppleilighet.
Med en takterrasse.
Dit opp måtte han gå for å komme bort fra det hele.
Han sa veldig sterkt at hvis dette var en del av opplegget, -
- visste han ikke hvor lenge han holdt ut.
Første gang jeg møtte Cohen, åpnet han døra, kliss naken.
Jeg, med min bakgrunn, syntes jo at det var ganske merkelig.
Når jeg ser tilbake på de årene vi jobbet sammen, -
- ser jeg at hvis jeg hadde vært mer utviklet den gangen, -
- ville jeg ikke syntes at det var rart.
Leonard var alltid veldig opptatt av kroppen sin.
Han pleide å si: "Når du er på turné og bor på hotell, kle av deg."
"Du kommer til å gå forbi det som er kjent som speil."
"Når du går forbi et speil, ser du det lille -
- som forteller at du må ta flere situp."
Leonard svømte. Hele tiden.
Hvis hotellet vi bodde på, hadde basseng, var han i det.
Han sto opp tidlig så han slapp å møte på noen.
Klokka fem om morgenen tok han runder.
Han svømte naken hvis han fikk lov.
Jeg vet ikke hvorfor. Det var slik han var.
Skrev ikke dere en låt sammen?
Jo. "Chelsea Hotel".
Vi gikk om bord i et fly, og satt der og jobbet med låten.
Jeg ante ikke hvem han henvendte seg til i teksten.
Senere ble det kjent at det var Janis Joplin.
Den går som følger:
I remember you well in the Chelsea Hotel
Talking so brave and so sweet
Giving me head on the unmade bed While limousines wait in the street
Ingen vet at i andre vers synger han om "vinteren 1967".
My friends of that year all turnin' queer
Me, I was just getting even
Jeg flyttet til New York på grunn av Leonard.
Leonard bodde litt hist og litt pist. På Chelsea Hotel.
Jeg var på konsert med Leonard og hørte på hun fantastiske...
Janis Joplin.
Jeg ble ikke med etterpå.
Han har alltid vært veldig beskyttende.
Jeg er glad for det.
Jeg hadde ikke noe der å gjøre.
Hva han gjorde i New York, og hva som skjedde, -
- enten jeg var i New York, eller på Hydra, -
- det delte han ikke.
Jeg tror det var en beintøff periode.
På den tiden hadde Leonard sine opplevelser med Janis Joplin.
Marianne bodde alene i sin leilighet med lille Axel.
Det må ha vært veldig merkelig.
Men hun var fortsatt musen.
Det interessante er at hun har lest telegrammer for meg.
Fra Leonard.
Telegram til "Marianne Cohen".
Som om de var gift.
Telegrammer til Hydra. Så til London, og så New York.
Først i den tiden de er sammen som par.
Det fine er at selv etter at de ikke er et par mer, -
- sender han fortsatt penger.
Spør hvordan det går med Axel.
Han fortsetter med å sende sine små...
Kjærlighetserklæringer. Selv om de ikke er sammen.
Leonard sa at han led av depresjon.
Han kjempet mot det i mange år.
Leonard mente at vi burde gjøre noe hyggelig.
Hvis vi skulle spille i Royal Albert Hall i London, -
- og være der noen dager, -
- hvorfor ikke spille konsert på et mentalsykehus en kveld?
Jeg likte nok ikke det helt.
Jeg hadde ikke tenkt å dra...
Jeg ville ikke.
Han sa: "Bare gjør det én gang.
Hvis du gjør det én gang, og aldri vil gjøre det igjen, -
- så slipper du det."
Og hør her:
Da den kvelden var over, -
- kunne man ikke få meg vekk fra tanken.
Vi gjorde mange slike.
Han hadde hatt en bestefar, eller noe slikt, som døde på institusjon.
Det er flere grunner til at jeg ville spille på mentalsykehus.
Når man spiller for noen som virkelig har tapt...
Jeg følte at det var elementer ved dette tapet som tilsvarte -
- elementer som skapte min sang.
At det lå en empati der.
Jeg føler empati med en slik opplevelse.
Da jeg sa jeg skulle hit, sa de at dere var noen tøffe gærninger.
Denne sangen handler om ei jente jeg bodde sammen med i åtte år.
Hun het Marianne.
Jeg bodde sammen med henne halve året.
Det resterende halvåret var jeg sammen med andre.
Så ble det fire måneder i året. To måneder i året.
Etter åtte år bodde vi sammen et par uker i året.
Jeg syntes jeg burde skrive en sang til henne.
Vi bor fortsatt sammen et par dager i året.
Det var et øyeblikk jeg aldri kommer til å glemme.
En fyr reiser seg og begynner å rope.
"Kutt ut! Slutt!"
Vi er musikere og har spilt utallige konserter.
Vi fortsetter jo videre.
Han her klarte å stoppe oss.
Så sa Leonard: "Da kan du få snakke."
Fyren sa: "Hør her. Dere kommer inn hit.
Med skinnende gitarer, og...
Du har pene korister.
Jeg vil vite hva du syns om meg.
Jeg vil vite hva du syns om meg."
Man kunne hørt en knappenål falle.
Leonard gikk forbi Charlie og meg. Ned trappa.
Gikk ned til publikum og ga ham en skikkelig klem.
Nesten så hardt at han brakk ribbeina på ham.
Jeg ville helst bure ham inne og svelge nøkkelen.
Jeg var sjalu. Han var utrolig ettertraktet.
Og så var han så oppvartende og hensynsfull.
Sånn er det når du velger sånne sterke, høye og mørke, kjekke menn.
Alle jentene lå paddeflate.
Du aner ikke hvor vondt jeg hadde det. Det ødela mye.
Jeg vil si at jeg nesten tok livet av meg på grunn av det.
Jeg ville bare dø.
Jeg kom for å se deg på konsert...
Unnskyld?
- Vi skal til Genève. - Hva med nå? I kveld.
- Vil du lytte? - Ja.
- Jeg har ingen planer. - Har du ingen steder?
- Nei... Har du et sted til meg? - Ja. Mange.
Det er ikke lett å legge an på ei jente foran kamera.
I en periode var jeg besatt av å få kvinners gunst.
I større grad enn all fornuft skulle tilsi.
Det ble det viktigste i livet mitt. Jeg var som besatt.
Det skjedde mye interessant. Mye av det jeg har lært om meg selv -
- og om andre, stammer fra denne perioden -
- med besettelse. Som i en pornografisk film.
Pornografiske filmer er ikke romantiske.
Det var flere kvinner enn menn på konserten.
Man så noen par, men det var stort sett kvinner.
De hadde lest det han skrev. Så hørte de sangene hans.
De sto der og gråt og holdt på. Så på ham.
Han hadde ikke kvinneproblemer.
Jeg må fortelle en festlig historie. Jeg var i hotellobbyen.
Han kommer inn sammen med ei flott dame.
De forsvinner. Kommer ned et par timer senere.
De tar noen drinker i lobbyen. I baren.
Hun går. Han tar en telefon.
En halvtime senere er han tilbake med en annen kvinne. De går opp.
Dette skjedde i løpet av én ettermiddag.
Han måtte hele tiden ha en kvinne.
Han reiste verden rundt. Han kjente kvinner, og folk, -
- i Paris og i London. Overalt.
Det var bare for ham å ringe.
Der hadde han ingen problemer.
Det var gode tider for alle. Meg også.
Jeg hadde stor appetitt på kvinners selskap.
Og på å uttrykke vennskap seksuelt.
Jeg var heldig, for dette var jo 60-tallet.
Den muligheten var i stor grad til stede.
I et lite øyeblikk i historien -
- trakk menn og kvinner virkelig i samme retning.
Når det gjaldt akkurat det.
Jeg var heldig som hadde denne appetitten samtidig som dette -
- svært sjeldne, religiøse eller sosiale -
- fenomenet lot menn og kvinner, -
- vi var som gutter og jenter, forenes for å tilfredsstille -
- de appetittene.
Jeg følte meg i større grad som en del av "Bird on a Wire".
Jeg var til stede.
Det hele begynte med -
- at det ble lagt ny elektrisitet på Hydra. Jeg ga ham en gitar.
Vi så ut av vinduene. Så fuglene på høyspentledningene.
Han hadde ikke klart å skrive, skape eller synge på flere uker.
Han var svært deprimert.
Det var i en periode der jeg var nødt til -
- å ta en ganske tøff beslutning.
Nemlig å følge min intuisjon.
Bestemme at Leonard og jeg -
- ikke skulle få barn sammen.
Marianne besøkte meg i Cardiff, hvor jeg studerte.
Jeg var redd for at hun skulle kjede seg.
Men Marianne var naturlig interessert i alle.
Det å være mottagelig og åpen var viktige egenskaper for henne.
Hun fikk god kontakt med ungene i gata.
De fulgte etter henne.
Hun oppfordret meg til å lage min første film, om slummen.
Et helt bo-samfunn skulle ødelegges.
Marianne likte å røyke seg stein hver dag.
Hun snakket mye om Leonard.
Hans yndlingssmørbrødsjappe i Piccadilly.
Hans åndelige søken. Scientologi. EST.
Marianne var også på søken.
Leonard var på mange måter læreren.
En dag ba hun meg om å kjøre henne til Bath.
Hun sa at hun bar på Leonards barn.
Hun var gravid, men hun visste at Leonard ikke ville ha barn.
Hun tok abort. Hvis det var noen som burde føde Leonards barn, -
- fortjente hun det, men hun ville ikke, for Leonards skyld.
Hun ville ha det samme som jeg.
Hun ønsket... Å være sammen med ham.
Man kan ikke "være sammen med" Leonard.
På den måten.
Heller én natt med Leonard enn et liv med en annen.
Det er enkelt å si det. Så enkelt er det ikke.
Jeg kunne sagt det når det gjelder Irving. Vi var sammen i over 20 år.
Det var opp- og nedturer, og vidunderlig til tider, -
- men store deler av tiden var en pine.
- Pine? - Det var tiden for åpne ekteskap.
Hva nå det enn var. Det har aldri vært bra for noen.
Den ene av partene var alltid sjalu, -
- sint, såret og forvirret.
Jeg kjenner ingen barn som kom uskadet fra den perioden.
Vi ville gjøre alt. Ta dop. Ligge rundt.
Barna ble bare med.
De ville ikke være med.
Mange av oss ble tidlig voksne på den øya.
Det var mye syre der. Man slapp syre oppi andres drinker.
Jeg husker at jeg hørte snakk om at folk hadde esler...
Esler fikk en syretripp.
Det førte til problemer og uhell.
- Ga de eslene syre? - Ja.
Det var en som hadde syre i glasset mitt da jeg var 13 år.
Jeg skjønte ikke hva som foregikk.
Mange ble skadelidende.
Marianne og mange andre kvinner -
- ga ikke barna god nok omsorg.
Var ikke nok til stede.
Axel var et offer for det.
Marianne gikk fra det ene forholdet til det andre.
Ofte var han ikke med.
Hvem var han sammen med? Leonard... Han var ikke Leonards.
Han begynte å gå i lange, marokkanske, flagrende gevanter.
Han var taus i årevis. Han havnet senere på institusjon.
Det er så trist at han har vært -
- innlagt i store deler av sitt voksne liv.
De som mestret Hydra, klarte seg veldig bra.
Det var ikke så mange. Jeg så mange kunstnere som kom -
- og fant ut at de ikke var kreative nok til å klare seg, -
- eller så ble det for mye sprit og sex, så de ga opp.
Når det gjelder Leonard... Jeg tror at det miljøet -
- fløt sammen på en slik måte at det fungerte for ham.
Han var en suksesshistorie.
Han tok ikke skade av det stedet.
Mange andre syntes å dra derfra -
- med uopprettelige skader.
Det var et fryktelig sted for ekteskap.
Få ekteskap varte der. Ikke mor og fars heller.
FORFATTER FORLATER GRESK ØY
Jeg husker at Marianne fortalte om familien Johnstons tragedie.
Leonard hadde bodd hos dem i 1960.
De forlot øya etter ni år.
Det var en begavet familie med en lys fremtid.
Det raknet etter at de forlot øya.
Jeg har fødselsdag i dag. Det er en flott hjemkomst.
Det fotografiet ble tatt da jeg fylte år i fjor. På øya.
De snakker gresk seg imellom. Det faller dem naturlig.
De har hatt ti års skolegang på gresk.
De var nesten helt blakke da de forlot øya.
Et par år senere tok hun sitt eget liv.
Han døde året etter, av tuberkulose.
Forårsaket av sigaretter og alkohol.
Barna, som hadde virket så flotte og vakre, -
- og skarpe og herlige på øya, døde tidlig av alkoholisme, -
- selvmord og narkotika. Bare én av dem lever.
Flere barn fra familier som har bodd på Hydra -
- har hatt det tøft da de kom tilbake til hverdagen.
Jeg tror at man kan bli deprimert når man har vært der.
Jeg har merket det.
Det går ikke en dag uten at jeg våkner og ønsker at jeg var der.
Det er ikke noe annet sted jeg heller vil være.
Det er stedet...
Det sitter i ryggmargen.
Jeg klarer ikke å beskrive det.
Hver gang man går av båten, er det som å komme hjem.
Det var en merkelig kveld. 660 000 mennesker til stede.
En foruroligende kveld.
Scenen ble satt fyr på, og det måtte slokkes før vi gikk på.
Vi tenkte på å dra derfra. Noen kunne jo bli skadet.
Leonard likte det skikkelig godt.
Som sagt, enten tar man det, eller så gjør man ikke det. Han tok det.
Jeg gikk på et beroligende middel. Jeg ble kalt Kaptein Mandrax.
Det var omtrent som Quaalude.
Men jeg var urimelig avslappet.
Jeg håper at hun er her. Marianne. Kanskje hun er her.
Jeg håper at hun er her. Marianne.
Hvor lenge er man forelsket av gangen før man må fornye seg?
Jeg vet at den situasjonen i vårt liv som vi var i da, -
- hvor det er slik at man ikke kan snakke ordentlig sammen...
Vi kom ingen sted.
Jeg forsto ikke ham, han forsto ikke meg.
Leonard gikk selvfølgelig inn i skrivingen.
Vi prøvde og prøvde. Vi hadde ikke lyst til å gi opp helt.
Marianne var en kvinne -
- som ikke lot seg affisere av stjernestatusen.
Hun viste styrke.
Iblant ble hun med en ukes tid.
Eller ti dager.
Leonard hadde andre kvinner når han turnerte, -
- men når Marianne var med, var han utilnærmelig.
Hun hadde noe helt annet ved seg enn alle de andre kvinnene hans.
Det var en sterk kontakt mellom Leonard og publikummet hans.
Det var til å bli målløs av.
En kveld kom det så mange opp på scenen.
Det var rene kjærlighetsfesten midt under konserten.
En haug med mennesker som elsker uten å ta av seg klærne.
Hvem vet hva som ville skjedd om vi hadde blitt der en stund?
Vi spilte i Amsterdam.
Han inviterer hele publikummet -
- til å bli med oss på hotellet. Det gjorde de.
Vi tok mye syre på de turene.
Leonard hadde en kompis i London som laget noe kalt "desert dust".
En nålespiss på tunga, -
- med det aller minste fnugget som kunne feste seg på nåla:
Borte vekk. I 14 timer.
Uten å vende tilbake.
En gang tok vi "desert dust" 23 kvelder på rad.
Vi spilte i Royal Albert Hall. I operahuset i Wien.
Alle de flotte spillestedene.
Jeg ville ikke overlevd en slik kveld nå.
Her er teksten.
Det er slik det gjøres.
Virker det fortsatt?
Vi får trøbbel om det virker, eller om det ikke virker.
Leonard pleide å si at man måtte være i sonen.
Vi ble i sonen.
Man tenker vel at man kjenner det dagen etter om man drar på.
Vi ble i den sonen, dag etter dag.
Men en kveld skulle vi spille i Jerusalem. Da gikk det ikke.
Hør her, hvis det ikke blir bedre, -
- avslutter vi konserten. Dere får igjen pengene.
Enkelte kvelder løftes man opp.
Andre kvelder kommer man seg ikke opp.
Det er ikke noe vits å lyve.
I kveld kommer vi oss ikke opp.
Vi satt bak scenen og lurte på hva som ville skje.
Manager Marty Machat prøver å snakke til ham.
Leonard var helt ute.
- Hva mener du? - LSD.
Øynene hans var helt sorte.
Plutselig sier han til meg:
"Billy, kan du skaffe meg en barberhøvel?"
"Hva skal du? Skjære over halsen på deg?"
"Nei, jeg tror jeg kan gå ut igjen om jeg barberer meg."
Dette er den siste konserten...
Jeg må barbere meg.
For et liv.
Dette er herlig.
Hvorfor har ingen fortalt meg om det?
Han barberte seg. Omtrent tørr-barberte.
Brukte bare litt vann. Han gikk ut med et svært utslett -
- i ansiktet og spilte ferdig.
Du må prøve. Det er vidunderlig.
Ja. Dette er bra.
Alle skjøt fra hofta.
Ingen sammenheng.
Tanken var at i kveld skulle vi spille sangen -
- bedre enn i går.
I morgen kveld skal vi spille den bedre enn i kveld.
Det var bare én kveld jeg følte at jeg -
- mistet taket.
Jeg skulle ta denne nydelige akkorden.
F#m7.
Det var i sangen "Suzanne".
Da jeg skulle ta det grepet, landet jeg på ansiktet mitt, -
- på scenen.
Leonard snudde seg og så på meg:
Nå måtte vi kutte ned på medikamentene.
Marianne og jeg holdt kontakten på 70- og 80-tallet.
Vi sendte kort og brev.
Jeg ble henrykt over hennes forslag om samarbeid.
Vi diskuterte ulike ideer.
Marianne ble stadig mer bekymret for Axel.
Han hadde reist til India. Tatt for mye dop.
Hun var sint på Axels far, som hadde oppmuntret ham.
Axel bodde på institusjon i Oslo.
Marianne tilbrakte stadig mer tid med ham.
Hun hadde reist litt sammen med Leonard, -
- og de møttes sporadisk i huset på Hydra.
Leonard bodde til tider i Montreal, med en kvinne ved navn Suzanne.
Jeg har lest tre av hans biografier.
Jeg har alltid latt meg overraske over at de delte det opp.
Det var Marianne. Så var det slutt.
Så ble det Suzanne. Men til tider overlappet det.
Da forsørget han to familier.
Han sa at når han var sammen med henne og Axel i huset på Hydra, -
- følte han at han hørte til der. Når han var sammen med Suzanne, -
- og barnet i Montreal, følte han at han hørte til der.
Det var forvirrende.
Suzanne var mye mer instinktiv.
14 år yngre enn ham.
Det var nok en del ulike ting -
- som gjorde at det ble slutt.
Man trengte en som Suzanne, som var...
Ordet "hensynsløs" er det som dukker opp.
Hun gjorde det som måtte til for å knytte Leonard til seg.
Tok i bruk alle midler.
Og som hun...
Hun visste nøyaktig hva hun skulle gjøre, og når.
Det var som å bli fanget i et edderkoppnett.
Det er noe fryktelig fascinerende med edderkopper.
Veldig fascinerende.
Leonard ble dratt inn i det av ren fascinasjon.
Jeg vet ikke hva som forårsaket det.
Som Irving sa: "Sørg for å gjøre det gale."
Og det gjorde han, med Suzanne.
Leonards søken i livet overkjørte det normale.
Skaffe seg et hjem, stifte familie.
Leonard hadde alltid en følelse av at han var på jakt etter noe -
- som han ikke kunne få.
Jeg tror ikke at han vet hva han jaktet på.
Jeg tror ikke at han visste det.
Det gjorde at alt ble mørkere.
Han levde i mørke.
Han kunne forsvinne og bli borte i seks uker.
Vi snakker om en dyp depresjon.
Vi turnerte i Europa, i Tyskland. Aldri har jeg sett så mange blonde.
Han var de kvasideprimerte kvinners poet.
De kunne komme gråtende til ham og si at han reddet livet deres.
"Jeg befant meg på et mørkt sted, og ditt mørke fikk meg ut av det."
Han kommuniserte noe eget.
Han hadde mørk dress. Et alvorstungt uttrykk.
Man fikk aldri oppleve humoren hans. Han var så morsom.
Når han sto på scenen, var det mørkt. Ensomt.
Desperat.
De som er villig til å ofre en generasjon for en annen.
Jeg ønsket å fange hver enkelt sang.
Som om de var små vignetter.
De hadde alle forskjellige uttrykk. Jeg brukte uvanlige instrumenter.
Litt trombone for å gi den et visst preg.
Eller veldig kalde strykere.
De skulle bli som små filmer.
Vi kom tilbake og skulle ta et par uker i studio.
Han sa at han ville ta en tur til Hydra.
"Vi gjør det ferdig når jeg er tilbake."
Jeg hørte ikke fra ham på sju år.
Det viste seg at Marty Machat, Leonards manager, -
- også var manager for Phil Spector.
Han hadde en avtale med Phil og Warner Bros.
Begge fikk et enormt beløp i forskudd.
Uhørt stort til 70-tallet å være.
Marty fortalte Leonard: "Glem plata med John."
"Lag en plate med Phil Spector. Han er berømt, det blir en slager."
Det ble "Death of a Ladies' Man", -
- som ikke er hans beste stykke arbeid.
Det skjedde på en besynderlig tid i livet mitt.
En tung tid. Familien var i oppløsning.
Jeg bodde i Los Angeles. En fremmed by.
Jeg mistet kontrollen over familien min.
Arbeidet og livet mitt.
Det var en svært mørk periode.
Han kom inn i studio. Han var kjent for å være eksentrisk, -
- men jeg visste ikke at han var gal.
Det var våpen som var hovedfokuset.
Musikken var underordnet.
Han var bevæpnet til tennene. Venner og livvakter også.
Alle var fulle. Man tråkket på kuler.
Det var revolver i hamburgeren.
Phil var helt ute av kontroll. Jeg husker at han -
- dyttet en revolver ned i nakken på meg og sa:
"Jeg elsker deg."
"Det håper jeg, Phil."
Hvis det var noen som skuffet, så var det meg.
Jeg var ikke i stand til å synge de sangene.
En låt som "Memories" hadde en knall melodi.
Teksten er rørende. Den har noe high school-aktig over seg.
Suzanne og lille Adam, -
- som var like gammel som min sønn da jeg kom til Hydra, sto i døråpningen.
Hun lurte på når jeg flyttet ut, for hun ville flytte inn.
Jeg husker at synet av henne ga meg en følelse av -
- å være litt høyere, sterkere, eldre og klokere.
Jeg oppfattet noe da jeg så henne.
Jeg pakket rolig sammen sakene.
Tok med meg Axel, og flyttet ut.
Marianne bestemt seg for at nok var nok. Hun dro tilbake til Oslo.
Hennes mor hadde alltid ønsket å få henne tilbake til et normalt liv.
Bli sekretær, eller resepsjonist. Leve som normalt.
Marianne bestemte seg for å gjøre det.
Hun kom tilbake, ble sekretær, giftet seg med en nordmann, -
- og ble stemor til hans barn.
Levde et svært alminnelig liv.
Det hendte at hun dro tilbake til Hydra for å besøke venner.
Helt ut av det blå... Jeg hadde spilt inn "Songs for Rebecca".
Siden hadde jeg ikke hørt fra ham. Jeg lurte på om det var min feil.
Han ringer meg og spør hvordan det står til. Det er 1984.
"Skal vi spille inn en plate?"
Jeg hadde jo ventet på dette.
Vi dro i studio. Vi spilte inn "Hallelujah" ganske tidlig.
Han spilte den for meg.
Han hadde nettopp kjøpt seg en liten Casio-synth.
En slik man kunne spille på med én finger.
Han falt pladask for den og bruke den. Det ble spilt inn.
Vi mente at dette var virkelig bra. Nå hadde vi gjort det store.
Leonard gliste. Selv Marty, som tvilte på alt jeg var involvert i, -
- sa at nå hadde vi gjort det.
Vi tok ham med til Columbia. Walter Yetnikoff var fersk.
Det var hans første store greie. "Dette liker jeg ikke."
Sitatet er berømt: "Leonard, jeg vet at du er stor, men er du noe tess?"
"Vi kommer ikke til å gi ut denne."
Marty sa senere: "John, jeg visste at du ville ødelegge karrieren hans!"
"Plata kan ikke gis ut. En skuffelse! Tenk at du gjorde det mot ham!"
Han likte den jo da han hørte den. Jeg sa: "Hva mener du?"
"De hater den, og vil ikke gi den ut."
Han gjorde et nummer ut av å kaste kontrakten min i søpla.
Jeg fikk aldri signert den. "Du får ikke jobbe for Columbia mer."
Jeg skulle jobbe med et par andre artister. Jeg var ferdig.
Om morgenen trodde vi at vi hadde tidenes Cohen-plate.
På ettermiddagen var jeg ferdig i bransjen.
Det var en katastrofe. Så skjedde det med Mount Baldy.
Det var en viktig epoke i Leonards liv.
Jeg møtte ham ikke. Jeg var ferdig i platebransjen.
"HALLELUJAH" BLE COHENS STORE SUKSESSLÅT.
DET ER SPILT INN OVER 300 COVER-VERSJONER AV DEN.
Denne utgivelsen var svært viktig. Låten var tidenes lovsang.
Jeg har fortsatt ikke fått noen godtgjørelse.
Jeg tror at i all denne letingen etter sin egen identitet, -
- i alle årene på Hydra og andre steder...
Den første mannen var forfatter.
Den andre var forfatter og sanger.
Hun klarte aldri å finne ut av hvem hun var.
Hun måtte vende tilbake hit for å finne seg selv.
Hun var et fint menneske. Veldig snill. Sjenerøs.
Hun hørte virkelig etter når du snakket. Det er det få som gjør.
Når man snakker med folk, venter de gjerne på anledning til å si sitt.
Hun var interessert. Lyttet.
Hun var en svært sjenerøs og snill person.
Det var 40 år siden sist jeg var på Hydra.
Det hadde gått fra å være et flott og rimelig sted å bo, -
- til lekegrind for de rikeste.
En av de som er igjen av det gamle Hydra, er Don Lowe, -
- som bor i dette huset uten elektrisitet eller innlagt vann.
Don foretrekker levende lys, og han har en brønn.
Marianne introduserte meg for Don i 1968.
Etter det har han selv publisert mer enn 30 bøker.
Der er du.
Don har bydd på Hydra i 60 år.
Han har ikke forlatt øya på 25 år.
Jeg laget dette. Jeg ville ikke stå uten et sted å bo.
- Så fint det var her. - Ikke sant?
Har et av barna laget det?
- Nei, jeg. - Du? Det er veldig fint.
Dette er mitt paradis. Her kan man lage mat. Man kan skrive.
Jeg har utsikt over havet.
Det var der Marianne holdt til, i det huset der.
- Hvor da? - Der. Du ser det.
Marianne var hyggelig, hun ble mildere med årene.
Det var aldri enkelt når Leonard spilte konsert.
Hun ble så opptatt av det.
Hun ble invitert til konsertene hans.
Hun ble intervjuet i Norge.
Så hun... Hun giftet seg med en flott mann.
Skilte seg fra ham, og giftet seg med ham igjen.
En veldig god mann. Nordmann.
Jeg fikk stadig mer sansen for henne.
Vi hadde ikke mye kontakt da vi var yngre.
Men vi fikk tett kontakt på slutten.
1994-1999 VAR DEN LENGSTE PERIODEN
LEONARD TILBRAKTE I KLOSTER
Jeg opplevde mye fint på turné. Reiste og spilte med musikere, -
- men jeg hadde ikke det som skulle til for å nyte suksessen.
Kjendisstatusen. Jeg klarte ikke å bruke den til noe.
Dette falt ham naturlig på grunn av hans sterke disiplin.
Han var en trofast tjener i mange år.
Han sto opp klokka tre om morgenen.
Jeg vet ikke om jeg hadde klart en del av de tingene han måtte gjøre.
Liten? Sort bag? Brun bag?
Hvor har jeg gjort av den? Her inne.
- Håndbagasjen min. - Er den fortsatt i bilen?
- Ja. - Greit.
- Vil du ha noe å spise? - Nei. Vi venter.
Roshi var Leonards åndelige veileder. Buddhistmunk-leder.
Han fikk ham på plass. Som å ha mor og far som følger med.
Hvis man tenker at man kan la seg friste til å havne på avveie.
Det ble hans støtte.
Det forbedret hans fokus og konsentrasjon.
Jeg prøver å lære om kjærlighet.
Kjærlighet er den aktiviteten -
- som forårsaker kraften til mann og kvinne.
Som innlemmer det i hjertet.
Hvor man kan legemliggjøre mann og kvinne. Helvete og himmel.
Forsone og holde på noe.
Når mann og kvinne blir innholdet.
Når din kvinne blir ditt innhold.
Og du blir hennes innhold. Det er kjærlighet.
Man anerkjenner at den utvekslingen er likeverdig.
Er hun mindre enn deg, kan hun ikke fylle deg.
Er du større enn henne, kan du ikke fylle henne.
Det må være en forståelse der. Deres makt er helt likestilt.
Det er ulike former for krefter, selvsagt. Ulike former for styrke.
Ulike former for bevegelse. Forskjellig som natt og dag.
Det er natten og dagen. Det er månen og sola.
Land og hav. Pluss og minus. Himmel og helvete.
Det er alle de motsetningene. Men de er likeverdige.
Jeg har erfart det.
Man trenger ikke endre verden. Det blir ingen revolusjon.
ETTER 6 ÅR FORLOT HAN MUNKEKLOSTERET
Jeg er sikker på at alle vet alt hva som -
- skjedde da han kom ned fra fjellet igjen. Han hadde ikke penger.
Dette mennesket som han hadde stolt helt på, -
- et menneske han ville ofret livet for, -
- sa han til meg...
De dro på ferier sammen. Med barna.
Hun lurte ham trill rundt.
Det viste seg at et vennskap -
- som han trodde var ekte, -
- var noe skikkelig ille.
Pengene er visst borte.
Når det gjelder manageren, min kjære venn...
Jeg er fortsatt glad i henne.
Hun er blitt dømt til å betale flere millioner dollar.
Men...
Det virker ikke som hun har noen penger man kan kreve inn.
Jeg burde vel være mer bekymret.
Men jeg er nå ikke det. Hva mer kan jeg si?
Der står han plutselig og er over 70 år.
Han har ingen penger.
Han sa til meg at det eneste han kunne gjøre, var å turnere.
For å tjene penger. Han visste ikke om det gikk.
Det er lenge siden jeg sist sto på denne scenen i London.
Det er vel 14 eller 15 år siden. Jeg var 60 år.
En guttunge med en vill drøm.
Brått var Leonard den alle ville se. Han gikk fra en liten turnébuss, -
- med to lydteknikere og tre hjelpere, til 59 personer og eget fly.
Han tjente opp mot 15 millioner dollar årlig.
En av de ti mest innbringende live- artistene gikk fra å være ferdig -
- til å få en utrolig stjernestatus.
LEONARD GA MARIANNE TO BILLETTER
TIL KONSERTEN I OSLO
Det var en kjærlighetshistorie med 50 kapitler -
- der de ikke var sammen.
En del av hennes hjerte var alltid viet Leonard.
Det er det vakre ved historien om Marianne og Leonard.
De hadde plass til hverandre helt til siste slutt.
Det ble ingen vond slutt, men en flott slutt.
En vakker slutt.
En kveld fikk jeg en tekstmelding:
"Jeg ligger på sykehus. Jeg skal dø."
"Ta vare på lille Axel, og Jan, mannen min."
Hun spurte meg om jeg kunne fortelle Leonard det.
Hun spurte også om jeg kunne ta med et kamera.
"Jeg føler fortsatt at jeg har noe jeg vil si."
Om morgenen kom det et nydelig brev fra Leonard til Marianne.
"Kjæreste Marianne.
Jeg er like bak deg. Så nær at jeg kan holde hånda di.
Den gamle kroppen min har gitt opp, i likhet med din.
Jeg har aldri glemt din kjærlighet. Din skjønnhet.
Men det vet du. Jeg trenger ikke si mer.
Måtte du ha en god reise, gamle venn. Vi ses.
Grenseløs kjærlighet og takknemlighet. Din Leonard."
Det var veldig vakkert.
Veldig vakkert, ja.
Kanskje han er heldig og ligger i en seng og blir massert -
- av Suzanne?
Man vet aldri.
Det vakre var -
- at denne gamle og syke mannen -
- ville nå sin gamle og syke elsker.
Med et budskap som hun alltid hadde ønsket å høre.
Jeg tror at...
For Marianne var ringen sluttet. Det startet med at hun forlot Oslo.
Reiste ut på et eventyr med Axel.
Møtte Leonard. Mistet Leonard.
Møtte Jan.
Problemene med sønnen.
Da hun fikk dette kjærlighetsbrevet fra Leonard, -
- følte hun nok at alt var fullendt.
Det er det kjærlighetens ord kan gjøre.
MARIANNE OG LEONARD DØDE
MED TRE MÅNEDERS MELLOMROM
Hellas er et flott sted å beskue månen.
Man kan lese i måneskinn. Ute på terrassen.
Du kan se et ansikt slik som du så det i ungdommen.
Da lyset var fint. Oljelamper. Levende lys.
Korker med små flammer, flytende i olivenolje.
Jeg har ikke glemt det jeg elsket ved mitt gamle liv.
Jeg kjenner det i ryggmargen. Marianne og barnet.
Gode dager.
Jeg kjenner det i ryggmargen. Det åpenbarer seg gjennom tårer.
Jeg ber om at de også sitter igjen med et kjærlig minne.
De dyrebare, som jeg ofret til fordel for -
- å lære verden å kjenne.
Tekst: Mads Lagesen